Hell György: A hagyományos és az ″új magyar nyelvtan” (részlet)

A cím a nemrég megjelent Új magyar nyelvtanra (É. Kiss–Kiefer–Siptár 1998) utal, de az írásnak nem az a célja, hogy ezt a nyelvtant a szokásos módon ismertesse. Egy szűkre szabott könyvismertetés helyett célszerűnek 		látszik kissé részletesebben foglalkozni azokkal az általános kérdésekkel, amelyek ennek a nyelvtannak a mondattani részét megkülönböztetik a korábbi magyar ún. hagyományos nyelvtanok mondattanától. Ezzel kapcsolatban természetesen ki kell térnünk azokra a megállapításokra is, amelyek a korábban megjelent Mondattanban (Strukturális magyar nyelvtan I.) találhatók. Az Új magyar nyelvtan egy fejezetének ismertetése helyett, ill. azt megelőzően nyelvészeti irányzatokat kell egymással összevetnünk.

A) Nyelvtanok összehasonlítása
Nyelvtannokat legalább kétféle alapon lehet egymással összehasonlítani: a) megvizsgálhatjuk, milyen módon használják föla nyelvészetben eddig kidolgozott kategóriákat, b) elvi alapon a nyelvtanoknak mint a nyelvekről alkotott elmélteknek egy lehetséges metaelméletéből indulunk ki, és ezen		 az alapon mondunk véleményt egy konkrét nyelvtanról. Az alábbiakban valamilyen módon erre az utóbbi elgondolásra is ki kell térnünk, de most az elején célravezetőbbnek látszik, ha az első elgondolás alapján végezzük el az összehasonlítást. Így egyrészt egyszűbb és közismertebb fogalmakkal élhetünk, másrészt közvetlenebbül adódik alkalom arra, hogy kiderítsük, milyen megállapítások közös találhatók a különböző nyelvészeti irányokat képviselő nyelvtanokban. Az szempont mellékes sem, hogy ezzel a módszerrel könnyebb lesz közös kiindulási alapokat találni, hiszen az elméleti alapon történő összehasonlításokat jóformán csak az újabb nyelvészeti irányok képviselői fejtik ki írásaikban.
A kérdéssel foglalkozó irodalom eléggé szerteágazó, mivel a nyelvészet korábbi és új abb irányzatainak művelői mellett a logika és a filozófia területeinek képviselői is véleményt nyilvánítottak a grammatikák értékeiről.1 A magyar nyelvészeti irodalmat természetesen a korábbi, hagyományosnak nevezett nyelvészeti munkák jellemzik, az újabb irányzat szellemében írt elemzések csak az utbbi években szaporodtak meg. A már említett Mondattan ezeknek a törekvéseknek adja gazdag és rész letes összefoglását. A két irányzat összehasonlításáról nálunk még nem jelent meg írás, Elekfi László ismertetése a hagyományos nyelvészet szemszögéből tartalmazértékelő megállapításokat a Mondattanról (Elekfi 1995).

A hagyomány követése nem jelenti sem masok egyszerű utánzását, sem az önállóság hiányát. Semmiképpen sem jelent a hagyományos szemlélethez való ragaszkodás maradiságot. A hagyományos nyelvészeti felfogás képviselője ismeri és elismeri egy hosszú idő alatt kialakult rendszerezés értékeit, és tédja, hogy ennek megállapításai megnyugtató magyarázatokat adnak a nyelvi jelenségekre, ésmegfelelően jó eredménnyel alkalmazhatók a gyakorlatban. Azt sem szabad elfelejtenünk, hogy a mai nyelvészeti irodalom egészében használatos kategóriáinak központi magját, sőt e kategóriák túl nyomó többségét a hagyományosnak nevezett nyelvészeti irányzat dolgozta ki. Mai nyelvészet a hagyományos nyelvészetre épül, abból él!
A irányok nyelvészeti szoros kapcsolódása miatt neem könnyű megállapítani, hogyan és mikortól különíthetjük el a korábbi irányzatot az újaktól. A kérdéssel foglalkozók legtöbbje úgy véli, hogy az új irányzat Saussure–rel kezdődik. Ő fektette le azokat a gondolati alapokat, amelyeket mai nyelvészetünk követ el követ, vele kezdődnek a strukturális nyelvészetnek különböző változatai, amelyeknek általában mindegyikét szembeállítják a hagyományos irányzattal. D. Cherubim például 3 		nyelvészeti korszakot különböztet meg: A) a Saussure előtti hagyományost, B) a történeti-összehasonlító nyelvészet századát és C) a Saussure utáni strukturális nyelvészet korszakát. A hagyományos és az új szembeállítását egyrészt tágan, szűken másrészt értelmezi úgy, hogy az elsőben a C kritikáját látja az A (és B) ellenében, a másodikban a C kritikáját csak az A ellen. B itt közbülső helyet foglal el mint az A folytatója és a C előkészítője (11–2). Ez az általánosítás azonban túlságosan elméleti szempontokat követ, és nem látszik minden szempontból igazoltnak. Igaz ugyan, hogy Saussure nyomán egy új nyelvészeti gondolkodás indult meg, de azért a hagyományos nyelvészet (és főleg annak képviselői) nem állnak szemben a Saussure utáni nyelvészet minden változatával egyformán. Mai nyelvészetünket – a magyarországit mindenképpen – az jellemzi, hogy a hagyományos nyelvészet saját alapelveinek megtartása mellett sok mindent magába olvasztott és magáénak vall abból, ami a strukturalista irányzatok keretében alakult ki, és ami tulajdonképpen a strukturalista jellegű kutatás eredményének tekinthető. Néhány példával eléggé jól szemléltetni lehet a kialakult helyzetet.
Saussure megújító gondolatai közül vegyük elsőnek azt a tételét, hogy a nyelv rendszer? Ha eltekintünk annak pontosabb meghatározásától, milyen alapon tekintette a nyelvet rendszernek – erre később még ki kell térnünk –, akkor a rendszerszerű leírás követelménye önmagában még nem jelent olyan szempontot, amilyet a hagyományos grammatika ne tudna el fogadni, hiszen mindaz, ami a hagyományos grammatikában korábban történt, tulajdonképpen szintén nem voltmás, mint valamiféle rendszerbe foglalása annak, amit nyelvi tényként ismerünk. Ehhez képest nem jelentett különösképpen nagy és elfogadhatatlan újdonsagot, ha a régi mellett újabb rendszerező megállapítások is megjelentek. Így fogadta be minden idegenkedés nélkül a hagyományos grammatika a fonéma fogalmát a fonetika és a fonológia több más megállapításával együtt, a hang - szó - mondat leírási sorrend helyett a mondatközpontúság elfogadásával az előbbivel ellenkező irányban haladó sorrendet vagy a mondat elemzésében a 
téma és a réma réma fogalmak alkalmazását a prágai nyelvészet eredményeinek nyomán. A szintaktikai megállapításokhoz hasonlóan a hagyományos és lényegében történeti jellegű szemantikai kutatások mellé oda lehetett sorolni a strukturális szemantika újabb megálllapításait is, amelyek most már a szójelentések belső szerkezetét és egymás közötti viszonyát helyezték a vizsgálódások középpontjába.
A hagyományos grammatika nem minden országban viselkedett egységesen a nyelvészetnek Saussure utáni megállapításaival szemben. 
Míg például a prágai fonológiai iskola tanítását követve szinte változatlanul került bele a mi nyelvtanainkba a fonémák és a meghatározó jegyek rendszere (MMNyR I.), a mondat többszintűségének (szintaktikai szint, kommunikációs szint, mondatszemantikai szint) tannából már jóval kevesebb honosodott meg itthon, jóllehet ezek a megállapítások is a prágai iskola tanításaiból származnak. Ennek az lehet az oka, hogy a múlt században Brassai tulajdonképpen már meg előlegezte a kommunikációs szint téma-réma tagolását, amikor a magyar mondat szórendi kérdéseit taglalta. A múlt következményeink máig érződnek mondattani leírásainkban: szintaxisainkban a szókapcsolatok mellett mondatrészekről van szó, ezek rendszeréről, az esetalakok jelentéséről és mintegy kiegészítésként a szórend kérdéseiről. A szintaktikai rendszeren kívül nyelvtanaink nem ismertetik mdszeresen sem a mondattan kommunikációs szintjét, sem a kérdéskörét mondatszemantika.