Verbális információközlés kommunikatív szándék nélkül

Németh T. Enikő
Szegedi Tudományegyetem, Általános Nyelvészeti Tanszék
nemethen@hung.u-szeged.hu

1.	Bevezetés
1.1.	Az előadás tárgya
	A nyelvhasználat és a kommunikáció nem azonosítható kizárólagosan egymással. Egyrészt, vannak olyan kommunikációs helyzetek, amikor a kommunikációban részt vevők nem a természetes nyelv segítségével kommunikálnak, másrészt, a természetes nyelvnek sem egyetlen és kizárólagos funkciója a kommunikációra való használat. A pragmatikai irodalomban a nem kommunikatív nyelvhasználati formák létezése mellett már többen érveltek (pl. Bierwisch 1983; Kasher 1986; Németh T. 1996; Nida 1990). Az előadás egy nem kommunikatív nyelvhasználati forma, nevezetesen az informatív nyelvhasználati forma, másképpen fogalmazva: a kommunikatív szándék nélküli verbális információközlés bemutatására törekszik.

1.2.	Az előadás céljai
(i)	A kommunikatív nyelvhasználatból, mégpedig a verbális kommunikáció osztenzív-következtetéses felfogásából kiindulva elkülöníteni az informatív és a kommunikatív nyelvhasználatot.
(ii)	Példákkal és elemzéseikkel illusztrálni az informatív nyelvhasználatot.
(iii)	Jellemezni az informatív nyelvhasználatot és megmutatni, mi az egymáshoz való viszonya az informatív és a kommunikatív nyelvhasználatnak, milyen azonosságok és különbségek vannak közöttük.
	
2.	Az informatív és a kommunikatív nyelvhasználat elkülönítése
Kiindulópont: a verbális kommunikáció osztenzív-következtetéses felfogása (Sperber–Wilson 1995; Németh T. 2003a, b)
Verbális kommunikáció: a kommunikátor létrehoz egy verbális (természetes nyelvi) stimulust, amelynek a segítségével mind a maga, mind kommunikációs partnere számára nyilvánvalóvá válik azon szándéka, hogy a létrehozott stimulussal nyilvánvalóvá vagy még nyilvánvalóbbá akar tenni kommunikációs partnere számára egy {I} feltevéshalmazt.
Osztenzió: olyan viselkedési forma, amely megmutat valamit. A kommunikációban: az osztenzió az osztenziót végrehajtó kommunikátor informatív szándékát és az {I} feltevéshalmazt mutatja meg.
Informatív szándék: a kommunikációs partner számára nyilvánvalóvá vagy még nyilvánvalóbbá tenni egy {I} feltevéshalmazt.
Kommunikatív szándék: kölcsönösen nyilvánvalóvá tenni a partner és a kommunikátor számára, hogy a kommunikátornak informatív szándéka van.
Nyilvánvaló: egy {I} feltevéshalmaz akkor és csak akkor nyilvánvaló egy t időpontban egy egyed számára, ha az egyed képes ezt az {I} feltevéshalmazt a t időpontban mentálisan reprezentálni, és az alkotott reprezentációt igaznak vagy valószínűleg igaznak elfogadni (a kommunikáció következtetéses jellege).

	A verbális kommunikáció osztenzív-következtetéses definíciója alkalmas arra, hogy segítségével explicit módon elkülönítsük az információközlést és a kommunikációt. Az előbbi olyan osztenzív viselkedés, amelyhez nem társul kommunikatív szándék, a beszélő csak informatív szándékkal rendelkezik, osztenziója az információnak, az {I} feltevéshalmaznak a megmutatására vonatkozik. Míg a kommunikációban, mivel kommunikatív szándékkal is rendelkezik, a kommunikátor osztenziója az {I} feltevéshalmaz nyilvánvalóvá tételén túl az informatív szándék megmutatására is vonatkozik.

3. Az informatív nyelvhasználat: verbális információközlés kommunikatív szándék nélkül
3.1.	Példák és elemzéseik
3.1.1.	Hátsó szándék nélküli információközlés
(1)	Egy családi vendégfogadáson a nappali egyik felében a férj beszélget a vendégek egy csoportjával, a másik felében a feleség társalog egy másik csoporttal. A férj nem felesége felé fordulva olyan hangosan, hogy felesége és csoportja is hallhassa, dicséri felesége munkáját: Nagyon finomak a sütemények, ugye? (Németh T. 1996, 14)

A férj azt akarja, hogy felesége is tudomást szerezhessen az információról, vagyis a sütemények finomságáról és az ehhez kapcsolódó dicséretről, de kommunikatív szándéka nincsen felesége irányába, nem akarja, hogy felesége úgy vélje, hogy neki is szánja az információt. Ebben az esetben a férj és felesége között nem beszélhetünk kommunikációról. A férj dicsérő megnyilatkozása révén csak a saját csoportjával kommunikál, feleségével (illetve annak csoportjával) pedig pusztán információt közöl. Mivel az információközlés a feleség irányába is szándékos, azaz a férj úgy viselkedik (kellően hangosan mondja), hogy a dicséret nyilvánvalóvá váljon, az információközlés osztenzív viselkedés.

3.1.2.	Manipulatív információközlés
(2)	Egy baráti összejövetelen Lilla tudomást szerez arról, hogy Péter nem tud dönteni, hogy Bangkokba vagy Rio de Janeiróba utazzon-e. Lilla aggódik Péterért, de ezt neki szemtől szembe nem meri megmondani. Ezért Katihoz beszél hangosan, miközben tudja, hogy Péter a közelben van és hallhatja: Hallottad micsoda szörnyű járvány van Bangkokban? (Árvay 2003, 16)

	Ebben a helyzetben Lilla és Péter között információközlés történt. Lillának az volt az informatív szándéka, hogy Péter számára (is) nyilvánvalóvá tegye, hogy Bangkokba menni veszélyes és óvja őt az odameneteltől. Kommunikatív szándéka nem volt Péter felé, nem akarta Péter tudomására hozni, hogy neki (is) szánta a közlést. Lilla valójában manipulálta Pétert. A manipuláció ezen fajtája nem kommunikáció, de információközlés.

3.1.3.	Informáló beszédaktusok
Informáló beszédaktus: olyan illokúciós aktus, amellyel a beszélő együttesen és teljes mértékben informálja az összes résztvevőt arról az illokúciós aktusról, amelyet egyidejűleg a címzett(ek) felé végrehajt (Clark–Carlson 1982).

Az informáló aktus a résztvevők irányában az informatív nyelvhasználat megnyilvánulása, kommunikálni a beszélő a címzettel kommunikál. Másképpen fogalmazva: ugyanazzal a megnyilatkozással egy több résztvevős helyzetben a beszélő a résztvevők irányába informatív nyelvhasználatot valósít meg egy infromáló aktus révén, míg a címzett(ek) irányába kommunikatív nyelvhasználatot, a standard beszédaktuselmélet valamelyik illokúciós aktusával. Az informáló aktus logikailag elsődleges a címzett(ek) felé irányuló illokúciós aktushoz képest. Az informáló aktusok feltételezése révén magyarázhatóvá válik a beszélgetések kumulatív természete (vö. (3)), a laterális indirekt beszédaktusok működése (vö. (4)), a nyilvános és hivatalos mellékszereplők funkciója (vö. (5)) stb.

(3)	Karcsi Annának és Barbarának: Mit csináltatok ti ketten ma?
	Anna Karcsinak, Barbara előtt: Múzeumba mentünk.
	Barbara Karcsinak, Anna előtt: Az előtt meg színházba mentünk.
(4)	Anna Karcsinak, Barbara előtt: Karcsi, ragaszkodom hozzá, hogy Barbara elmondja neked, kivel találkoztunk ma a múzeumban.
(5)	Ügyész a vádlottnak a bíró, az esküdtek, a bírósági hivatalnokok és a terembeli hallgatóság előtt: Mikor érkezett a bankhoz?
	
3.2.	Definíció
Verbális információközlés: A beszélő létrehoz egy verbális stimulust, amelynek a segítségével partnere számára nyilvánvalóvá vagy még nyilvánvalóbbá akar tenni egy {I} feltevéshalmazt.

Szükséges megjegyezni: ugyanúgy, ahogy a kommunikáció, az információközlés sem feltétlenül verbális (vö. Ivaskó–Németh T. 2002).

3.3.	A verbális információközlés működése
A verbális információközlés mindig osztenzív viselkedés. Az osztenzió az {I} feltevéshalmazra vonatkozik. Az {I} feltevéshalmaz közlése történhet explicit és implicit módon, a relevanciaelmélet terminológiáját erre az esetre alkalmazva: explikatúrák és implikatúrák révén (Sperber–Wilson 1995; Carston 2002). Az explikatúrák explicit módon, osztenzióval és ezen belül kódolással közölt feltevések. Az explikatúrák felépítéséhez a hallgatónak dekódolási és következtetési folyamatokra van szüksége, vö. pl. az implicit argumentumokat vagy implicit predikátumokat tartalmazó megnyilatkozások interpretációját (Bibok–Németh T. 2002). Az implikatúrákat osztenzióval (de nem kódolással) közöljük, hallgatóként pedig kikövetkeztetjük. Vegyük észre, hogy az információközlés ezen felfogása nem azonosítja az információközlést pusztán a kódolással–dekódolással.
	Az információközlést – a kognitív megközelítések – a hatékonyság szempontjából szokták vizsgálni. A kommunikatív nyelvhasználat tanulmányozása során arra az eredményre jutottam, hogy a kommunikatív relevancia elvét (Sperber–Wilson 1995) és az általam megfogalmazott kommunikatív szándék elvét (Németh T. 2003a) kivéve a pragmatikai irodalom által a kommunikatív nyelvhasználatra feltételezett elvek valójában a hatékony információközlés elvei, tehát nemcsak a kommunikációban működnek, hanem a kommunikatív szándék nélküli információközlésben is. Az információközlés elvei két nagy csoportba rendezhetők a közölni szándékozott információ „fajtájának” megfelelően: a racionalitási elvek a tárgyra vonatkozó információközlést, az interperszonális elvek az énre vonatkozó információközlést szabályozzák.
	(Furcsának tűnhet a megfogalmazás, hogy az egyik fajta nyelvhasználatra feltételezett elvekkel lehet leírni egy másik fajta nyelvhasználatot. Eltűnik azonban a furcsaság, ha figyelembe vesszük, hogy a kommunikatív nyelvhasználat mindig magában foglal információközlést (fordítva nem), illetve, hogy korábban a pragmatikai irodalom legnagyobb részében nem különítették el az információközlést és a kommunikációt.)

4.	Azonosságok és különbségek az informatív és a kommunikatív nyelvhasználat között
Azonosságok:
Mind az informatív, mind a kommunikatív nyelvhasználat szándékos, osztenzív viselkedés. Érdemes megjegyezni, hogy nem minden nyelvhasználat osztenzív. Vegyük például az elszólást, amely sem nem információközlés, sem nem kommunikáció (Ivaskó 2000). Elszóláskor a beszélő többet közöl annál, mint amennyit szándékában állt volna közölni, azaz informatív szándék nélkül informál (nem a grice-i mennyiségmaxima megszegéséről vagy megsértéséről van szó).
Mindkettőben rendelkezik a beszélő informatív szándékkal, a verbális kommunikáció mindig tartalmaz verbális információközlést.
Mindkettőben osztenzió és következtetés, kódolás és dekódolás zajlik.
Mindkettő alkalmas az információ explicit és implicit módon való közvetítésére.
A hatékony információközlésre feltételezett elvek mindkettőre érvényesek.

Különbségek:
Az informatív és a kommunikatív nyelvhasználat közötti különbségek a kommunikatív szándéknak az informatív szándékra való rárakódásából adódnak, azaz abból, hogy a kommunikációban a beszélő nemcsak az {I} feltevéshalmazt, hanem informatív szándékát is kölcsönösen nyilvánvalóvá szeretné tenni. 
Evolúciós szemszögből nézve azt lehet mondani, hogy a verbális kommunikáció a verbális információközléshez képest adaptívabb viselkedés, növeli az információközlés hatékonyságát, és így evolúciós előnyökkel jár.
A verbális kommunikációban a partner figyelmét a kommunikátor magára akarja irányítani, gyakran nyelvi eszközök segítségével, vö. pl. megszólítások, címzések, egyes diskurzusjelölők. Ezek a nyelvi eszközök az informatív nyelvhasználatban nem fordulnak elő.
Az informatív szándék nyilvánvalóvá tételével dinamikussá és kétoldalúvá válik az információközlés, továbbá mind a kommunikátornak, mind a partnernek módjában áll ellenőrizni az információ feldolgozásának sikerességét, amelynek szintén megvannak a konvencionális eszközei: tipikus válaszok, visszakérdezések, pontosító beszédaktusok, diskurzusjelölők stb. (A további kutatás feladata pontosan az, hogy mely nyelvi és nyelvhasználati eszközök használata különbözik az informatív, illetve a kommunikatív nyelvhasználatban.) Az informatív nyelvhasználat nem dinamikus, egyoldalú, az információfeldolgozás ellenőrzésére nincsen mód.
A kommunikatív nyelvhasználatban az informatív nyelvhasználathoz képest két további elv is működik: a kommunikatív relevancia és a kommunikatív szándék elve.

5.	Összegzés
Az informatív és a kommunikatív nyelvhasználat megkülönböztetése, egyrészt a nyelvhasználat jelenségeinek elemzésében egyértelmű előnyökkel jár, másrészt, a pragmatikai kompetencia teljesebb leírását eredményezi, harmadrészt, a nyelvi tudás és a nyelvhasználat közötti kapcsolat természetére is jobban rávilágít. Itt szólhat hozzá az előadás eredményeivel egy régi vitához, nevezetesen a Chomsky–Searle vitához: az informatív nyelvhasználat elsődleges a kommunikatívhoz képest.

Felhasznált irodalom:
Árvay A. 2003: A manipuláció és a meggyőzés pragmatikája a magyar reklámszövegekben. Általános Nyelvészeti Tanulmányok 20. Tanulmányok a pragmatika köréből, 11–35.
Bibok K.–Németh T. E. 2002: Lexikális és kontextuális információk interakciója a megnyilatkozásjelentés megalkotása során. In: Maleczki M. (szerk.), A mai magyar nyelv leírásának újabb módszerei V, Szeged: SZTE Általános Nyelvészeti Tanszék, Magyar Nyelvészeti Tanszék, 335–367.
Bierwisch, M. 1980: Semantic structure and illocutionary force. In: J. Searle–F. Kiefer–M. Bierwisch (eds.), Speech act theory and pragmatics. Dordrecht: D. Reidel, 1–37.
Carston, R. 2002: Thoughts and utterances. The pragmatics of explicit communication. Cambridge, MA & Oxford: Blackwell.
Clark, H. H. – T. B. Carlson 1982: Hearers and speech acts. Language 58, 332–373.
Ivaskó L. 2000: Az elszólás szerepe a diskurzusban. In: Szécsényi T. (szerk.), LingDok 1. Nyelvész-doktoranduszok dolgozatai. Szeged: SZTE Elméleti nyelvészet doktori program, 171–177.
Ivaskó L.–Németh T. E. 2002: Types and reasons of communicative failures: a relevance theoretic approach. Modern Filológiai Közlemények 4, 31–43.
Kasher, A 1986: Pragmatics and Chomsky’s research program. In: A. Kasher (ed.), The Chomskyan turn. Cambridge, MA & Oxford: Blackwell, 122–149.
Németh T. E. 1996: A szóbeli diskurzusok megnyilatkozáspéldányokra tagolása. Budapest: Akadémiai Kiadó = Nyelvtudományi értekezések 142. sz.
Németh T. E. 2003a: A kommunikatív nyelvhasználat elvei. Általános Nyelvészeti Tanulmányok 20. Tanulmányok a pragmatika köréből, Budapest: Akadémiai Kiadó, 221–254.
Németh T. E. 2003b: Az osztenzív-következtetéses kommunikációtól a verbális kommunikációig. Előadás a Kommunikációkutatás 2003 c. konferencián, Szeged.
Nida, E. 1990: The role of rhetoric in verbal communication. Language and communication 10, 37–46.
Sperber, D.–D. Wilson 1995: Relevance: communication and cognition. Cambridge, MA & Oxford: Blackwell. 2. kiadás.